Nagy Olga
Széki emlékek

Paraszt dekameron című kötetem 1977-ben, Budapesten, a Magvető kiadónál jelent meg. (Hadd jegyezzem meg – és erre büszke vagyok – 2002-ben, szintén Budapesten, hasonmás kiadásban újra megjelent.) E kötet, tíz fejezetében a széki paraszti társadalom teljes szociológiai és etikai felmérését jelenti. A 237 tréfás elbeszélés, „igaz történet”, egyben Szék teljes szociálpszichológiai felmérését is jelenti, hiszen a paraszti életrendet a születéstől a halálig végigkíséri. E fejezetek a megélt Lét fejezetei. A valóság minden kérdését felölelik, akárcsak a férj-feleség-szülő-gyermek, a falubeliek egymás közötti viszonyát.
Hadd dicsekedjem: nagy elégtétellel vettem tudomást arról, hogy az 1982-ben Budapesten megtartott tudományközi konferencián a Paraszt dekameront azok közé a könyvek közé sorolták, amelyek legyőzték a korabeli előítéleteket, és egy liberálisabb elvű eszmeiséget alakítottak ki. Így például a szerelem, a szexualitással kapcsolatos egyes fejezetek: (a VI., Csáljátok úton-útfélen című), már azt fejezik ki, hogy a nép gondolkodásában a szexualitás nem bűn, vagy elhallgatandó téma, hanem magától Istentől származó ajándék.
Hadd jegyezzem meg, milyen fontos szerepe volt e kötet megjelenésében Győri Klárának, a széki fonóház alakítójának, hiszen a 237 történet mint tőle származik. Győri Klára élete, munkássága döntően hozzájárult munkásságom alakulásához. Nemcsak mint a Paraszt dekameron történeteinek forrása, hanem azáltal is, hogy mint a széki fonóház asszonya, a fonó asszonyokat állandóan tréfáival, anekdotáival szórakoztatta. S hogy ez milyen fontos tevékenysége volt, az kiderül abból is, hogy több széki asszonytól gyűjtöttem olyan tréfákat, tréfás meséket, melyeket Győri Klárától hallhattak, s amelyeket ők is szűkebb környezetükben tovább meséltek. Másként szólva: Győri Klárának fontos szerepe volt abban is, hogy a folklór nem halt ki Széken, még abban az időszakban sem, amikor az írásbeliség a nép számára is elérhető volt.
Ám Győri Klára abban is különbözött széki asszonytársaitól, hogy az elemi osztályok elvégzése után nemcsak vásárolt könyveket, de el is olvasta azokat, sőt, ihletődött belőlük. Így került a kezébe – általam – Boccaccio Dekameronja, melynek köszönhetően, elolvasása után, több „elszékiesített” Boccaccio történettel gazdagította az amúgy is gazdag repertoárját. Hadd valljam be, azért ajándékoztam neki a Boccaccio könyvet, mert kíváncsi voltam: vajon mi az olvasottakról a véleménye? Esetleg elszékiesített változatát megpróbálja-e majd továbbmesélni? Ami megtörtént, hiszen 12 újabb elbeszélését jegyezhettem le, melyek eredete a Boccaccio-novellák voltak, anélkül, hogy ezt jelezte volna.
Megkérdeztem: Milyennek találja a Boccaccio novellákat? Azt válaszolta: „Mi ilyeneket mondunk a fonóban.” Egyben próbált meggyőzni: „Az asszonyok is szeretik az összebúvást, huncutkodást.” S bár Boccaccio minden novelláját elolvasta, csupán 21-et mesélt tovább – erről 1983-ban a Boccaccio-novellák folklorizációja címen külön tanulmányt írtam.

Győri Klára önéletrajzi monográfiája

Kiszáradt az én örömem zöld fája – ezt a címet viseli önéletrajzi memoárja, emlékirata, mely a Kriterion kiadásában 1975-ben jelent meg. Egyfajta dicsekvésképpen hadd jegyezzem meg, e megjelenéshez én is hozzájárultam azáltal, hogy felszólítottam, írja meg élete emlékeit. Úgy éreztem, tartozom azzal drága „adatközlőmnek”, hogy rávegyem: saját vallomásával gazdagítsa a Székkel kapcsolatos emlékeket. Arról nem tudtam, hogy közben, valamilyen belső késztetésből már írt részleteket, egyfajta önéletrajzi vallomásként, anélkül, hogy abban reménykedett volna, hogy mindez meg is jelenhetik.
Nos, mikor felajánlottam önéletrajzi írásának, vallomásának megjelentetésének lehetőségét, sürgősen nekilátott, s megírta emlékeit életének különböző periódusai kapcsán. Ugyanakkor régen megírt oldalait is átnyújtotta, abban bízva, hogy minden megírt sora a helyére kerül.
Így készült el a megrendítő önéletrajzi vallomás, sajátos irodalmi érték, mely a paraszti élet-valóság olyan belső titkait fedte fel, mely megmagyarázza azt a szélsőségesen ellentmondásos kritikát, mely könyvét illette. Kötete megjelenése hatalmas botrányt kavart itthon – dokumentálva azt a felismerésemet, hogy az erdélyi kisebbségi lét konzervatívvá teszi lakóit. Viszont mindezt nagyvonalúan semlegesítette a magyarországi fogadtatás, mely szebbnél szebb méltatásokkal illette a kötetet.
Ám ne legyünk igazságtalanok, hiszen létünk ellentmondásos! Így az előző sorok látszólagos logikáját, azt ugyanis, hogy a transzilvanizmus egyenlő a provincializmussal, visszamaradottsággal, megkérdőjelezhetik azoknak az erdélyi íróknak a művei, melyek nemcsak Erdélyben, az anyaországban, sőt, még külföldön is nagy népszerűségnek örvendettek. Hogy csak néhányat említsek: Áprily Lajos, Nyírő József, Dzsida Jenő, Tamási Áron, Szász János – és természetesen a sor még nagy mértékben gazdagítható.
Úgy érzem, azt is meg kell örökíteni: a kisebbségi lét nem segíti a szellemi fejlődést, s az erdélyiség egyfajta szellemi provincializmust jelent. S mert az ember – ha „élelmes”, minden nyomorúságból ki tud törni, ebből is tanultam. Ezzel magyarázható, hogy számos könyvemet, melyek itthon nem jelenhettek meg, magyarországi megjelenéshez jutottak. Így több kötetemet gondozta a Magvető, a Szépirodalmi Kiadó, az Európa, az Auctor stb.
Az erdélyi és az anyaországi felfogás, értékelés különbözőségét Győri Klára könyvének pere című, Budapesten 1987-ben megjelent cikkemben fejeztem ki, amelyben azt is megírtam, hogy az elnyomottság, elmaradottság együtt jár a kisebbségi lét kiszolgáltatottságával. De ne felejtkezzünk meg arról sem, hogy csodálatos a széki folklór gazdagsága. Felbecsülhetetlen értékei bizonyítják: el kell fogadnunk a valóságnak azt a látszólagos ellentmondásosságát: pozitív és negatív jelenségek egymásba csúszva jelentkeznek.
*
Székkel kapcsolatos cikkeim, esszéim:
1959. Széki fonó, Korunk,
1960-ban, Széki anekdoták vallásról, papról, istenről, Korunk 1960, 2. sz. (november)
1968 „Az egynapos király” meséjének széki változata, Nyelv és Irodalomtudományi Közlemények, 1. sz.
1975 Mesék és igaz történetek Széken. Népi Kultúra – Népi Társadalom
1978 – tanulmány Győri Kláráról, angol nyelven
Győri Kláráról még jelentek meg tanulmányaim a Valóságban, Korunkban is. 1996-ban pedig a Művelődés 5-6. számában Boccaccio redivivus az erdélyi magyar folklórban címen írtam a Győri Klára által széki tréfává varázsolt darabokról.
*
Végül hadd idézzek a Székhez fűződő emlékeim kapcsán Egy botcsinálta riporter című, az Erdélyi Gondolat Könyvkiadó gondozásában 2001-ben megjelent könyvem néhány sorát, melyek jól bizonyítják: Székváros nagyközség – ahogyan régen nevezték – legszebb emlékeimet jelenti, gazdagítja életemet.
„Tanítóként részt vettem mindenben: az asszonyoknak ismeretterjesztő előadásokat tartottam, például arról, hogy a csecsemőgondozásban ne a babonás praktikát számítsanak, hanem sokkal inkább az orvostudományi ismeretek. Azért tanítottam színdarabokat, felújítottam a széki hagyományokat, ezekkel szerepeltünk Désen és Kolozsváron. Olvasóköröket szerveztem stb. (…) Így írtam meg például a Kultúrversenyt. Valódi „vívmányriport” volt, hiszen azt írtam meg benne, hogyan vettük rá a széki leányokat és legényeket, hogy jöjjenek a kultúrotthonba is, és alakítsanak énekkart. Emlékszem, a Szék városán verbuválnak kötéllel című népdalt Jagamas János férjem kérésére dolgozta fel vegyeskarra. Ezáltal rá lehetett venni a fiatalokat, hogy felkerekedjenek és elmenjenek dalosversenyre. Egészen Kolozsvárig, ahol díjat is nyertek. S mert volt valami felemelő abban, hogy a kórus tagjaiban az együtt éneklés addig nem ismert örömet szerzett. S nem volt-e benne az a már nem is titkolt vágyunk, hogy szét kell szakítani az önkirekesztettség ama hálóját, mely vasbilincsként szorult rájuk? (…)
(Ez zárójel, de ide tartozik. Máig csodálkozom a székieken, hogy csodálatos módon, valamiképpen minden időben rebellisek voltak. És soha nem vártak semmi jót a hatalomtól. Mert amikor a zsidókat deportálták, akkor spontánul, senkitől meg nem szervezve, gyalog, vagy vonattal bementek Kolozsvárra, hogy ételt csempésszenek az elhurcolt és a kolozsvári téglagyárba bezsúfolt széki zsidóknak! S ezt mindjárt az elhurcolás másnapján és mindent kockáztatva!…)”